zene
fényképezte
Köszönöm!
- Ciao! - Viszlát!
forgatókönyv
rendezte
szereplők
MINDEN JÓT, LEO GRANDE
- Üdv! Leo vagyok. Nancy, ha nem tévedek. - Nem téved.
- Bejöhetek? - Persze! Hogyne, persze.
Egy puszit adhatok?
Igen! Szabad.
- Csodás az illata. - Köszönöm!
- Milyen parfüm? - Coco Chanel.
- Nigella Lawson is ilyet használ. - Á, Nigella. Szexi.
- Nem ért egyet? - De, igen. Vártam, hogy folytassa: a korához képest.
Ha egy nő több mint mondjuk 42, ezt általában hozzáteszik.
- Azt hittem... Hozzá teszi majd. - Értem.
Nem, Nigella Lawson minden korban empirikusan szexi.
- Figyeljen, Nancy! - Igen?
- Remekül érezzük majd magunkat. - Rendben.
Rendben.
- Tudja, mi esne most jól? - Mi?
- Egy ital. - Persze, hogyne. Bocsánat!
- Mit kér? - Mondjuk pezsgőt, hogy megalapozzuk a hangulatot.
Pezsgő. Máris.
Hadd segítsek!
- Parancsoljon! - Köszönöm!
Igyunk az empirikus szexiségre!
Jó. Arra örömmel!
Pompás évjárat.
A minibárból van.
Jaj, rám gondolt! Mármint én.
- Csak viccelek. - Világos...
- Leülünk? - Jó, üljünk.
- Mit szeretne... - Szóval szereti a zenét...
emberek előadásában?
Igen, szeretem.
Ön milyen stílusú zenét kedvel?
Nem is tudom. Mindenfélét.
Bocsánat, kissé elvonja a figyelmem...
hogy közelről ennyire jóképű.
Köszönöm!
Még inkább, mint a fotón.
3D-ben jobb a látvány.
Remélem, megkapta...
az illetményét.
- A pénzt? - Igen, bocsánat! Alpárinak éreztem azt mondani.
Nincs semmi alpáriság abban, ha megfizetik a munkáját, Nancy.
És köszönöm, megkaptam.
- Maga ír? - Igen.
Régóta csinálja ezt?
Már egy ideje, igen.
- Már kellő tapasztalatot szereztem. - És élvezi?
Egyenesen imádom, Nancy.
Sokféle emberrel találkozom, sokféle dologban veszek részt.
Kölcsönös az élvezet.
Akkor nem érzi megalázónak?
Cseppet sem.
- Vagy lealacsonyítónak? - Nem.
És ha olyasvalakivel találkozna, akivel nem akarná megtenni?
- Még nem volt olyan. - Tényleg?
- Tényleg. - Ez megdöbbentő.
- Hány nővel volt... - Úriember erről nem beszél.
Hogyne, hogyne.
Nem kell aggódnia, Nancy. A ma este csak kettőnkről szól.
Na és, miről fantáziál?
Hát...
nem nevezném fantáziálásnak. Annak kissé földhözragadt.
Nos akkor, mire vágyik legjobban? A vágyak sosem földhözragadtak.
Hát...
hogy lefeküdjek...
ma este magával.
Igazából ennyi.
Egyelőre.
- Szuper! - De nincs ellenére? Nem akar... Mármint, nem vagyok...
csalódás, úgyszólván?
Ez jó?
- Igen. - Töltsek még? - Igen, kérem!
Köszönöm!
Elnézést, csak nagyon feszült vagyok. Lehetne...
Nem volna gond, ha most rögtön megtennénk? Most. Essünk túl rajta.
- Túlesni rajta? - Igen.
- Ezt élvezni is kell. - Igen, tudom. Csak nem vagyok az a várakozós alkat.
Sokkal jobb, amikor a dolgok után vagyok és pihenek.
Így kész tortúrának hangzik. Nem kötelező.
Nem ülhetnénk és beszélgethetnénk egy kicsit?
Jaj, nem! Azt nem akarom. Nem lenne sok közös témánk.
- Talán meglepődne. - Nem jellemző rám.
Mindent gondosan megtervezek, hogy elkerüljem a meglepetéseket.
Értem,
de azért reménykedem, hogy mégis meglephetem.
- Nem, én nem szeretnék olyasmit. - Milyesmit?
Tudja, perverz dolgokat.
Jaj, nem, nem! Nem olyasmire gondoltam.
Jó, mert nem szeretem, ha a dolgok ott mennek be, ahol kifelé kell jönniük.
- Az anális szexről beszél? - Nem szeretem ezt a kifejezést.
Nancy, nem teszek semmit, amit nem szeretne.
Még sosem csináltam ilyet. Nem vásároltam meg valakit azért, hogy...
- Kiélvezze. - ...használatba vegyem.
- Nancy! Ez az én döntésem. - Igen. Persze.
Nem engem vett meg, hanem a szolgálataimat.
Kifizette az árát.
- Nem használ ki. - Túl nagy a feszültség. Nem bírom.
- Izgul, hogy milyen lesz? - Igen...
- Hogy kiábrándító lesz. - Miért feltételezi, hogy csalódni fog?
Mert mindig csalódok.
El kell... Valamit meg kell osztanom magával.
Rendben.
Nem volt még orgazmusom.
- Partnerrel? - Sehogy.
- Saját magának se? - Nem, magamnak se.
Soha. Tényleg.
Értem.
- Nem kell kihívásnak vennie. - Nem vettem annak.
- Mert úgyse tudja tejesíteni. - Ha maga mondja.
Az önbizalma szívmelengető, és fontos is a munkájában,
de figyelmeztetnem kell, tévúton jár.
Nem kell rosszul éreznie magát miatta,
mert nem fogok színlelni. Többé már nem teszem.
A férjem halála után elhatároztam, többé nem színlelek orgazmust.
- Mikor halt meg? - Két éve. Váratlan volt.
- És azóta ez az első... - Együttlétem?
Igen. Sőt, ha ezt megtesszük...
maga csak a második férfi lesz, akivel lefeküdtem életem során.
Tessék,
- kimondtam. - Nos, köszönöm, hogy elárulta.
Ha most távozna, örömmel kifizetem a bére felét.
Nem akarok távozni, Nancy.
Semmi okom a távozásra.
Csak akkor távozom, ha konkrétan erre kér,
vagy ha veszélyben érzem magam.
- Megesett már? - Igen. Néhányszor.
- Egy nővel? - Igen. Egyszer egy nővel. Nos, a férje úgy vélte...
Édeshármast akart. De aztán kiderült, hogy mégse.
- És a nő? - Nem...
De egy héttel később kettesben akart találkozni.
- És belement? - Persze.
Nem volt ez becstelen?
- A nőtől? - Magától.
Miért? Nem én voltam a házas. Csak a munkámat végeztem.
Ejha!
- Mindig tanul az ember. - Remélem, még fog is.
- Most igencsak hetyke. - Hetyke?
Nagyanyám használt ilyen szavakat.
- Most nem szeretnék a nagyanyjára gondolni, ha meg nem sértem. - Dehogy.
Én csak... A lényeg, hogy most már tud az orgazmusos dologról.
Nem számítok rá, úgyhogy megnyugodhat.
Én nyugodt vagyok.
Ez egy rémes ötlet volt.
Úgy érzi, valamilyen módon elárulja a férjét?
Mármint az emlékét.
Micsoda? Nem, nem, dehogy is!
- Szó sincs ilyesmiről. - Akkor?
Csak nem jellemző rám ez, tanárnő vagyok. Vagyis voltam.
Esszéket írattam a diákjaimmal a szexmunka erkölcsi vonzatairól,
- erre tessék, a részese lettem. - Nancy!
- Maga biztosan nagyon sebezhető, talán árva is. - Nem vagyok árva.
Vagy otthonban nőtt fel és alacsony az önbecsülése.
- Nem otthonban nőttem fel. - Erőszakkal is áruba bocsáthatták volna,
- az ilyesmi nem látszik az emberen. - Nem bocsátottak áruba.
- Nos, akkor tényleg nem értem. - Ugyan mit?
Hogy miért teszi ezt.
Hát, ha tényleg tudni akarja, a főiskolára gyűjtöm a pénzt.
Ez csodás! Komolyan beszél?
Nem.
Nancy, feleslegesen aggódik miattam.
Térjünk vissza magára! - Jó. Egek!
- Nancy... - Őrültség! Ez rémes, helytelen.
A fiam, a fiam sokkot kapna.
- Nancy! - Tessék?
- Bújjunk ágyba! - Jó.
Jó?
- Jó. - Helyes.
Jöjjön ide!
Ez így jó?
Szabad?
Figyeljen, ha bármit bevenne, részemről rendben.
- Nem szükséges, Nancy. - Mármint legális szereket, ami segít...
- ott lent. - Biztosítom, hogy szükségtelen.
- Tudja, hogy értem... - Tudom, de nincs szükségem kis kék pirulákra.
- Soha? - Soha.
És ha nem találja vonzónak az illetőt?
Csak nem kényszerítheti magát, ha nincs vonzalom.
Mindig akad vonzó dolog.
- Ugyan! - Pedig de.
Hány éves volt a legidősebb partnere?
Nem szimplifikálnám így, Nancy.
Szimplifikál, ez jó szó. Tetszik.
Igen, valóban jó szó.
Örülök, hogy tetszik. Önnek választottam.
Most komolyan, tényleg érdekel, milyen idős volt?
- Nyolcvankettő. - Nyolcvankettő!
- Igen. - Nyolcvankettő.
- Nancy!
- Most kicsit jobb kedvem lett. - Szuper!
Bennem mi az az apróság, amire koncentrálni tud minden erejével?
Hogy a döntő pillanatban életre keljen?
Jöjjön ide!
Tetszik a szája.
Tetszik a nyakának a vonala, egészen idáig.
És ez...
nagyon elegáns.
Csak egy percet kérek.
Elvonulok a mosdóba és átöltözök.
- Rendben, de sokat ne variáljon! - Jó ég!
Tá-dá!
Remekül néz ki!
Valami baj van?
Annyi, hogy nem bírom a Mars szeletet. Érzem az illatát.
- Kissé hervasztó. - Bocsánat! Megmosom a fogam.
Megtenné? Köszönöm!
Ez itt micsoda?
- Csinos! - Megint meggondoltam.
Nem akarom megtenni. Sajnálom, hogy raboltam az idejét.
De azért kifizetem. Felöltözhet és elmehet.
Ugye nem a Mars csoki volt a baj?
- Nem, nem a csoki. - Nem talál vonzónak?
Ne nevettessen! Láthatóan...
esztétikailag tökéletes, és kellően nyájas.
Mire gondolt, mit csinálunk majd?
Miért rendelt meg, ha nem akar tenni semmit?
Már nem is tudom. Pillanatnyi elmezavar, ennyi.
Nem több.
- Gyakran akadnak ilyen zavart pillanatok? - Nem.
Általában józanul cselekszik?
Igen.
Akkor ez miért lenne más?
Biztos van valami oka.
Ami erre sarkallta. Biztosan napokig érlelődött a gondolat.
Hetekig...
vagy hónapokig. Évekig is talán.
Akkor mégsem pillanatnyi elmezavar volt.
Ezt akarja, Nancy.
És most, hogy itt van, miért nem él vele?
Miért nem ragadja meg, mikor végre valósággá válik?
Nem is tudom. Olyan ellentmondásosnak érzem.
- Én szemernyit sem érzem annak. - Ilyesmit akarni. Már akarni is.
Ha csak szexre vágyik,
nem akad tucatnyi férfi maga körül, aki ágyba vinné?
- Ha ez ilyen nehezére esik. Csak akad olyan férfi. - Akad, igen.
Tudtomra adták többen Robert halála óta, de én nem akarom.
Miért nem?
Mind öreg.
Vének. Nem akarom vénekkel. Fiatalt akarok.
Egy fiatal testet. Azért meg fizetnem kell, már elnézést.
Hát, én itt vagyok. És én elnézem.
Miért van még itt? Épp most ajánlottam, hogy fizetek és mehet a dolgára.
- Miért van még itt? - Mert érdekel. - Micsoda?
- Ön. - Jaj, az ég szerelmére! Szükségtelen a szépelgés.
Nem annak szántam. Vívódik.
A vívódás érdekes számomra.
Nem találkozott még döntésképtelen nővel? Ugyan!
Találkoztam olyannal, aki nem tudta, mit ebédeljen,
de a hálószobában általában nagyon is tudták addigra,
- hogy mit akarnak. - A fiatal nők másmilyenek.
Igen, szerintem is.
Másmilyenek, mint amilyen én voltam fiatalon.
Amúgy nem voltam egy lázadó jellem.
Pár barátom igen, de az iskola után nem tartottuk a kapcsolatot.
London akkoriban más világ volt.
Mi, a többiek benne ragadtunk az '50-es években. Nyomasztó volt.
- Sajnálom! - A szexuális önbizalmam sem szárnyalt úgy,
mint manapság a sok szűk ruhás meg salsázó egyénnek.
Konkrétan hobbiból rúdtáncolnak. Olvastam egy cikket erről.
Hobbiként?!
Mi a...
Egek, vénasszony módjára beszélek. De Leo, találkozott bárkivel,
akinek rúdtánc a hobbija?
Azt inkább rongyrázásból csinálják.
Igen, alighanem így van.
Ismerek rúdtáncosokat, de ők nem fizetnének érte.
Elcseszett felállás, ha érti, mire gondolok.
Nem igazán, de el tudom képzelni. Erről a világról vajmi keveset tudok.
- Mondta a nő, aki szobát vett ki egy szexmunkással éjszakára. - Istenem!
Ó, jaj, igaza van. Jó ég, egy vén kéjenc vagyok.
Menjen! Ez undorító! Hirtelen Rolf Harrisnek érzem magam.
Rolf Harris?
Nem érdekes.
Jöjjön, bújjunk ágyba!
A takaró alá.
Miért kell ezekből kényszerzubbonyt csinálni? Nevetséges!
Mihez akar majd kezdeni az életével?
Szeretnék eljutni a Vénuszra, mielőtt meghalok.
Na jó.
Csak kíváncsi vagyok, milyen az élete. Láthatóan intelligens.
- Miből következtet erre? - Tanárként tisztában vagyok vele,
hogy nem mindenki használja az empirikus szót egy beszélgetés alkalmával.
- Az használja, aki értelmes. - Én használtam?
- Igen. Nigella empirikusan szexi. És szimpifikál. - Ja, igen, tényleg. Valóban.
Vagyis úgy véli, ez a munka nem való intelligens embernek?
Nem! Dehogy, nem így értettem.
Csak a képzettségére voltam kíváncsi.
Járt iskolába?
Hogyne. Anyám szigorú ír katolikus volt.
És mit gondol arról, amit most csinál?
Tényleg anyámról akar beszélni? Komolyan?
- Hát maga hozta fel. - Akkor most leviszem.
De őszintén...
Nem tud róla.
Igazán szexi ez a ruha magán.
- Mit hisz, mivel foglalkozik? - Ha elmondom, lapozunk?
- Mert tényleg nagyon jól áll ez magán. - Ígérem.
Úgy tudja, fúrótornyon dolgozom.
- Fúrótornyon? - Igen, azon. Az Északi-tengeren.
Jó, de... Azért...
Tartják a kapcsolatot? Beszámol neki az olajfúrók életéről?
- Nancy, megígérte. - Honnan tudja, mik történnek egy olajfúrón?
A Google segít.
Van egy fúrótornyos weboldal mindenféle történettel,
- onnan másolok ki neki időnként. - Elképesztő! Micsoda élet!
Eközben a fiam meg az egyetemi mesterképzését végzi.
- Nem örül neki? - Jaj, dehogynem. Még szép.
Remek dolog. Miért ne örülnék? Pontosan ezt reméltem.
- Akkor miért hangik ambivalensnek? - Ambivalens, újabb remek szó.
- Tehát, a fia? - Igen, nos, én... Hajjaj!
Ezt még sosem mondtam senkinek, annyira rémes!
Semmi gond, kinek árulhatnám el?
Rajta!
Nos, az igazság az, hogy unalmasnak találom.
- Unalmasnak találja a fiát? - Igen. Szörnyű, nem?
Csak még sosem hallottam ezt egy anyától.
- Mindig is így érezte? - Nem mindig. Amúgy nagyon rendes fiú.
- Csak kiszámítható, mint az apja. - Mit tanul?
Kémiát. Kérem, felejtse el, amit mondtam.
Felejtse el! Drága gyerek és én nagyon szeretem.
Hálásnak kéne lennem, amiért ilyen derék lett.
Van másik gyereke?
Egy lányom. Idősebb. Nem jövünk ki jól.
- Ó, hogyhogy? - Ridegnek tart.
- És maga mit gondol? - Nem vagyok rideg.
Legalábbis, belül nem érzem zordnak magam,
de vele talán az vagyok, mert állandóan túlzásokba esik.
Az öccse szöges ellentéte.
Barcelonában él, ilyen bohém körülmények között.
Művészekkel, bár egyetlen valódi műalkotást se láttam.
Hacsak az nem művészet, hogy a szüleid pénzét égeted...
még az is lehet, hogy az.
- Ő legalább nem unalmas. - Legalább ez javára írható.
Magyarán csalódott a gyermekeiben, Nancy.
Igen.
És maga mikor látta az anyját legutóbb?
Miért?
Mert érdekel, hogyan nevelkedett.
Sehogyan.
Engem egy babszem méretű gombatelep alatt találtak,
és jámbor farkasok neveltek.
Ugyan már! Meséljen valamit!
Csodálok minden anyát.
A világ legnehezebb munkája.
- Ezt is a Google-ből memorizálta? - Pardon?
Lózungnak hangzik. Nem mindenki jó anya.
Azt nem tudhatom. Nekem csak egy van.
Hát igen, nem választhatjuk meg az anyánkat. Meg a gyerekeinket se.
Én legalább tudom, az enyémek miben sántikálnak.
Nem jutott még eszébe, hogy a fia hazudik az életéről?
- Nem. - Miért nem?
Talán nem akar csalódást okozni.
Van párja?
Igen. Kedves lány, szintén unalmas.
Általános iskolai tanítónőnek készül. Unalom a köbön.
- De maga is tanár, nem? - Igen, de én hittant tanítottam középiskolában.
Az meglehetősen különbözik a hatévesek oktatásától.
Az alsósok oktatását mondják a legfontosabbnak.
Nos, tévednek.
Tudja, hány középiskolás véli úgy,
hogy a hittan megérdemli a legminimálisabb figyelmét is?
- Nos, én... - Na látja, pontosan. Pontosan.
Én pedig évről évre ugyanarról papolok nekik,
a tantervtől eltérni képtelen, és akkor panaszkodik az igazgató,
én meg nem tudok lényegeset kérdezni, kifutunk az időből,
úgyhogy csak küzdünk az anyaggal, hogy átlökjem őket a vizsgán,
majd az egész kezdődik előről a következő tanévben, teljesen ugyanúgy.
Az egésztől kába lettem.
- Most alaposan leöltem a hangulatot. - Talán nem is volt hangulat.
- Bocsánat, ez nem volt szép. - De, tényleg nem volt.
Viszont ön nem az igazmondásért fizet.
Hanem a fantáziért.
Perpillanat gőzöm sincs, miért fizetek.
Megmutathatom.
Efelől nincs kétségem.
Mivel hozhatnám újra hangulatba?
Mit tenne a férje, ha megkívánná?
Nos, hát...
alighanem...
levetkőzne, az ágyba feküdne...
pizsama nélkül.
Én is levenném a ruháimat,
felvenném a hálóingem, majd mellé feküdnék.
Ő simogatná kicsit a vállamat meg a melleimet,
aztán rám mászna, ügyködne, megpuszilna, legurulna, felvenné a pizsamáját,
majd elaludna.
- Ennyi? - Igen.
- Mindig? - Mindig. 31 éven át változatlanul.
- Máshogy nem is szexelt soha? - Nem bizony.
Azta!
Azta, úgy ám.
- Orál se? - Orál se.
- Ön se neki? - Nem, lealacsonyítónak vélte.
- Az ön számára? - A maga számára.
Oké...
Feltételezem, fordítottan is így állt a helyzet.
Igen, arra is azt mondta, lealacsonyító számára.
Akkor sosem volt része...
Nem, soha.
És sosem csináltam.
- Szeretné? - Igen. Igen, szeretném.
Nagyon is szeretném. Mindig is szerettem volna.
Bocsánat! Elnézést, hogy sírok.
Butaság!
Én csak...
azt hiszem...
tizenéves koromban, a szüleimmel Görögországban nyaraltunk.
Életreszóló utazás volt, nekik legalábbis...
a szállodában volt egy pincér, olyan 20 év körüli...
és úgy nézett rám,
mintha ínycsiklandóbbat nem látott volna.
Éreztem, hogy a testem elönti a víz.
Egy este ott lődörgött munkája végeztével,
nekem meg melegem volt,
úgyhogy kimentem a kertbe, miután a szüleim elaludtak.
Ott volt ő, cigarettázott.
Ott álltam...
egy kis bokor előtt, apró rózsaszín virágokkal.
A tengert bámultam.
Ő egy szó nélkül odalépett...
nyakon csókolt...
benyúlt a szoknyám alá, majd a bugyimba.
Éreztem, ahogy kitapogat ott lent. Én pedig nyomtam magam felé.
A legőrültebb, legizgatóbb érzés volt, ami elfogott.
Aztán beindítottak egy autót.
A fényszórói felkapcsolódtak. Ő pedig megriadt és elinalt.
Másnap pedig hazautaztunk.
Azt kívántam, maradtunk volna még egy napot.
MÁSODIK ALKALOM
- Hahó! - Üdvözletem!
Köszönöm!
Ez igazán kellemes meglepetés!
Igen? Ugyanaz a szoba. Ugyanazt vettem ki,
nem akartam más környezetbe kerülni.
Úgy értem, hogy ismét kért engem.
- Ja! - Eszerint elégedett volt. Ennek igazán örülök.
Igen, elégedett voltam. Igen.
De?
Úgy hangzott, hogy van a végén egy "de".
Nem, nem feltétlenül.
De azért volna némi visszajelzésem, meg néhány teljesítendő cél ezúttal.
Értem, oké. Rendben.
- Kér egy italt? - Igen.
Jól esne.
Egészségünkre!
Írtam egy listát mindarról, amit végig kellene vennünk.
- Hű, ez szexisen hangzik! - Ne tréfálkozzon! Tanár vagyok.
- A régi szokásaim rabja vagyok. - Mi az első a listán?
Egyes pont: orális szexet hajtok végre magán.
Kettes pont: maga hajt végre rajtam.
Hármas pont: 69-ezünk. Már ha még így hívják.
Nem biztos. Négyes: én vagyok felül. Ötös: kutyapóz.
- Ez mind kivitelezhetőnek hangzik. - Igen? Remek!
Az jó, mert nincs mire hagyatkoznom.
Segítségül hívtam az internetet, de riasztó volt, mit ne mondjak.
Ha beírom a Google-ba, hogy igényes pornó,
egy tucat ablakban ugranak fel erekciók.
Semmi felvezetés. Elég lesz az időnk?
Mindet ma szeretné?
Igen, ha lehetséges. Minthogy megkéri az árát,
nem biztos, hogy megengedhetek még egy alkalmat.
Oké.
Rendben.
Értem.
Más nincs, aminek a listán volna a helye?
Úgymint?
Hát, szeretném, ha teljesen kielégülve érezné magát...
amennyiben lehetséges.
A nagy "Ó", mondhatni. Igen.
Nem, olyan listát szeretek, ami teljesen kipipálható.
Megvalósítható célok. A boldogsághoz vezető út.
Nincs értelme a csillagokat kívánni.
Ez csak egy orgazmus,
nem egy Fabergé-tojás. Az emberek naponta átélik.
Igaz. Tudja mit, igaza van. Jó így a lista.
- Szeretem a maradéktalan teljesítést. - Értem.
Nem akarok úgy távozni,
hogy befejezetlenséget érzek.
Szabad?
Tudja, mit?
Annyit megcsinálunk ma ebből, amennyit csak tudunk.
Szerintem jelentős részét kipipálhatjuk majd.
Jó. Az jó. Remek!
Kezdjük a szopással?
Igen, az jó lesz.
Tudjuk le a nagyot az elején.
Letérdeljek?
Felállhatok egy székre is, de az nem bevett eljárás.
Semmit nem muszáj megtenni.
Igen, tudom, de világi nő szeretnék lenni.
Apácák rohangálnak több szexuális tapasztalattal. Felettébb kínos!
- Megmossam a fogam? - Tessék? Ne. Nancy!
Próbáljon elszakadni ettől!
Szakadjak? Mégis mitől szakadjak el? Valamiféle tervre szükség van, nem?
Nem akarok a csillárról függve állatias hangokat hallatni.
Azt megnézném.
Attól kell elszakadnia, ami belül gúsba köti.
Amitől ítélkezik maga felett. Ami szemmel tartja kívülről.
Egek, ha attól elszakadok, bármi megtörténhet.
Anélkül romba is dőlne az életem. Teljesen megtorpanna. Itt jó?
Inkább itt.
Mit kellene tennem? Csak lebegjek ide-oda, mint egy alaktalan medúza,
- várva, hogy valami adódik? - Nem, de...
Kikapcsoljam az övet? Vagy maga csinálja? Hogy szokás?
- Inkább attól függ... - Akkor majd én.
Én csak szeretnék egy szopást véghezvinni.
Ezt le akarom tudni, a többiből meg annyit, amennyi belefér a maradék időbe.
Duplaóra jut az orálnak, aztán amire futja az órarend fennmaradó részéből?
- Pontosan. - Csengessek is majd, ha lejár az időnk?
Van csengője? Legutóbb nem volt.
Ja...
Roppant szellemes!
Bocsánat!
Egy perc és visszatérek.
Szia, szívem!
- Elnézést! - Minden rendben?
Igen. A lányom. Adódott némi gubanc az életében.
- Sajnálattal hallom. - Nem az első alkalom, s nem is az utolsó.
Az apját hívta ilyenkor, de hát...
Megpróbálhatnánk túlesni azon, amin lehet?
- A vizsga előtt? - Igen.
Nancy!
Nincs vizsga. Csak tánc van.
- Nem ismerem a lépéseket. - Rögtönzött tánc, visz minket a lábunk.
- Nincs órarend, nincs csengő. - De csak két óráért fizettem.
- Akkor élvezzük ki minden percét! - Rendben, essünk neki!
Maradjunk a szopásnál, vagy valami mással kezdjük?
Nem, maradjon a sorrend. Úgy érzem, a szopásra már készen állok.
Robert, a férjem, sosem akart újdonságot kipróbálni.
Mindent eltervezett. Még a saját temetését is.
Rettegtem tőle, hogy egy nap megjelenik
és közli, hogy nem jó sonkát tettem a szendvicsekbe.
Nálunk a szenvedély...
nem egy kemence szintjét izzott,
hanem sokkal inkább...
- egy AGA alsó fiókjáén. - Az mi?
Egy régimódi sütő. Nem lehet kikapcsolni.
Csak pöfög és pöfög, az alján pedig van egy alacsonyabb hőfokú fiókféleség,
aminek a hátához hozzá lehetett tolni a dolgokat, hogy lassan főjenek.
Például párolt almához jó volt.
- Értem. - Tényleg? - Nem, nem igazán.
De gondolom, úgy érti, hogy a házassága lassan főtt, mert hátra tolta.
Aztán megfeledkezett róla.
Mindegy. Se Robert, se házasság. Mind a múlté.
És most kipróbálnék valami újat.
- Helyes. - Jöhet az a szopás az övem alatt.
- Öve alatt, mármint. - Rendben.
Minden rendben?
Jól van, figyeljen!
Van egy ötletem.
Szeret táncolni, ugye?
- Csak ha nem lát senki. - Akkor változtatunk a hangulaton.
Elindítok egy kis zenét,
és maga úgy táncol, mintha nem látná senki.
Jöjjön, Nancy Stokes! Táncoljon velem!
Ó, a fene egye meg!
Egek, egek!
Ez biztos megint a lányom.
Mindig kétszer hív.
A legfontosabbról rendre megfeledkezik, ezért visszahív.
- Értem. - Nem akarom felvenni!
- Akkor ne vegye! - De mindig felveszem. - Akkor is, ha nem akarja?
- Kiváltképp akkor. - Értem.
De mit mondjak? Szia, bocs, most nem alkalmas, mert vettem egy férfit estére,
és épp azon vagyok, hogy orálisan kielégítsem?
Nos, ezt nem kell elárulnia.
Felvegyem?
- Üdv, kedveském! - Elnézést, de anyukád szája most épp foglalt.
Átadhatok egy üzenetet, ha szeretnéd.
Figyelj, kicsim...
Igen. Tényleg? Egek! Értem.
Őszintén sajnálom! Persze, megértem.
Igen.
Figyelj, kincsem, nekem tényleg...
Pamela?
Letette.
Se szó, se beszéd? El se köszönt?
Vagy lemerült a mobilja, vagy elrabolták.
Komoly a gubanc?
- El tudja rendezni, az a lényeg. - Értem.
Matthew eltartja majd az unokáimat, ezt nem kétlem.
Ha Pamelának sikerül életben maradnia, már boldog vagyok.
Nem hangzik túl boldognak.
Kimerítő dolog szülőnek lenni, Leo.
Az ezzel járó stressz örökre megmarad. Nem jutok lélegzethez.
Olykor mintha holtterhek lennének a nyakamon.
Ki tudja, vállaltam-e volna őket, ha előre tudom.
Hogy érti?
Sok minden lehettem volna, ha nem szülök gyereket.
- Mi mást csinált volna? - Nem is tudom.
Átszeltem volna a sivatagot lóháton.
Művészkolóniát alapítottam volna egy trópusi szigeten.
Lett volna orgazmusom.
Nem találna sértőnek most egy masszázst?
Nem, dehogy.
Maga szerint a gyermekei érzik mindezt?
Hogy csalódott bennük?
Nem tudom, Leo. Kétlem.
Jobbára tudomást se vettek rólam, szerintem.
Magának feltűnik, ha az anyja csalódott?
Aggasztja, hogy kiábrándítónak találná a munkáját?
Nem egészen értem. Mi kiábrándító van egy fúrótoronyban, hölgyem?
Mindegy, van még ideje.
Ez kedves, de nincs.
Ez a végső.
Az utolsó kísérletem az életre.
Én az orgazmusra értem.
A sivatagi lovaglásról talán le kell mondania.
Kérhetek magától valamit?
Levenné az ingét?
Persze. Máris.
Megérinthetem egy percre?
Annyira...
Nem hittem, hogy...
Megérinthetem a vállát?
Meg.
A karját?
Azt is.
A mellkasát?
Azt is.
Visszaveheti.
Azt akarja, hogy vegyem vissza?
Igen, ha gondolja.
- Nekem úgy tűnt, jól haladunk. - Hirtelen elöntött valami.
Mi?
Egy hullám, amolyan...
- Kéjvágy. - Lehet. Bocsánat, rosszul lettem. Kissé szédülök.
- Tegye a fejét a lábai közé! - Majd ha úgy érzem.
Egy kicsit arrébb megyek.
Hogy lélegzethez jussak.
Innom kell.
Csak még sosem éreztem eddig magához hasonlót.
- Hasonlót? - Igen, izmosat, modell alkatút.
Szoktam edzeni.
- Meghiszem azt. - Keményen.
Sosem érezte úgy, hogy kicsit felszínes a dolog?
De. De az ügyfeleim szeretik.
Én meg szeretem, ha kellek nekik.
Hogy itt vagyok magával és néz engem, az jó érzés.
Fogalmam sincs, milyen lehet.
Jöjjön, álljon ide velem!
Mindig szégyelltem magam.
Mármint a testem.
Mindig?
Pontosan tudtam, mi a baj vele.
Tömpe combok, dagadt has...
a mellem a köldökömig ér már, a karjaim remegnek.
Ez 20 éves korom óta így van.
És ha nem szedetném itt meg itt,
egy hónap múlva mehetnék a cirkuszba.
- Kiszedettem. - Aha.
Ne tévesszék meg az izmok, Nancy.
- Én is szoktam szégyenkezni. - Nehéz elhinni.
Ha nem így néznék ki, talán nem engem választott volna.
Kigombolhatom?
Igen.
Levehetem?
Gyöngyörű a teste.
Bárcsak maga is látná!
A vádlimat mindig is szerettem.
Nem annyira rémesek.
Már hallom is anyám: "A hívság nem erény, kedveském."
Nem hiúság évezni a testét. Szeretni.
De ott az a hang a fejében, ami rendre becsmérli.
Nekem is ott van.
Fárasztó tud lenni.
Unalmas.
- Elnézést, hogy untatom! - Nem...
maga nem untat, Nancy.
A Leo Grande a valódi neve?
Nem.
A Nancy Stokes a valódi neve?
Nem.
Tudja, néha arra gondolok, hogy a fiatalságnak elkéne egy háború.
- Hogy micsoda? - Hát, mind olyan fittek.
Kicsattannak, és a számítógépen öldösik a kitalált katonákat.
Míg legbelül valójában feszültek és bizonytalanok.
Ezért férne rá minden nemzedékre.
Egy háború gatyába ráz. Rendesebbek leszünk tőle.
Az én generációm férfijainak nem volt esélye bizonyítani.
Talán alkalmatlannak is érezték magukat apjaik előtt.
S ez sok feszültséget okozott. Aggódom, hogy maguknak még rosszabb lesz.
A testvérem a seregben szolgál.
Csakugyan? Jaj, elnézést! Nem szándékoztam...
- Idősebb vagy fiatalabb? - Fiatalabb. 24 éves.
- És hol szolgál? - A tüzérségnél.
Ó, a nagy tűzerő. Hát, csak úgy éri meg.
Ha belépnék, én is a nagy tűzerőt akarnám.
- Szokta látni? - Nem sűrűn.
Hiányzik?
Persze.
Szeretem őt.
- Tudja, mivel foglalkozik? - Nem.
Nem.
Úgy tudja, fúrótornyon dolgozom.
- De kissé kételkedik benne. - Akkor nem állnak közel egymáshoz?
Tölthetek?
Igen, kérem!
Köszönöm!
Most nem. Különben nekem nem lesz túl élvezetes.
Van kedve játszani?
Amolyan szerepjátékot. A szopás a játék része lehet, talán ez segít.
Mondjuk tanár és diák?
Lehetne hittanóra.
Az Édenkert...
az ember bukása...
Rajta, tanárnő! Tanítsa meg az eredendő bűnt!
Tudja, tanárnő, ma nagyon rossz voltam. Jobb lesz, ha itt tart suli után.
Nagy baj, hogy ilyen szűk szoknyát visel,
mert így nem tudok a Bibliára koncentrálni. És amikor a padom fölé hajol,
belelátok a blúzába. Tegnap éjjel az ágyamban...
- Na jó, elég! - De tanárnő...
- Nem, ez nem illendő. - Tudom, tanárnő, de...
Nem, nem! Biztonsági szó, biztonsági szó!
- Tessék? - Biztonsági szó.
- Nincs biztonsági szavunk. - Nem hittem, hogy kelleni fog!
Rendben, abbahagyjuk. Látja? Leálltam.
Ez szimplán nem nekem való. Érti? Egek!
- Értem, elnézést! Nem akartam... - Ne értse félre! Nem a téma zavar.
- Csak nem akarok uralkodni magán. Nem akarom tanítani. - Ez csak játék.
Tudom, de nincs ínyemre ilyet játszani. Valami mást.
Amitől ismét fiatalnak érzem magam.
Azt az érzést akarom. Amikor...
még minden előttem áll.
- Újra 16 szeretne lenni? - Nem akarok újra 16 lenni.
Rémes kor!
Csak az érzést akarom, mint amikor 16 voltam.
Azt az erőt. Egek, nem is fogtam fel. Teljesen eltékozoltam.
Bezzeg néhány lány, akiket tanítottam, ők aztán értettek hozzá.
- Mármint a férfiakhoz. - Mire gondol?
Hiába magyaráztam nekik,
a szoknyák csak egyre rövidebbek és rövidebbek lettek,
mígnem már látni lehetett alulról a köldöküket.
Le se tojták!
Miért kellett volna? Azt hordhatnak, ami jólesik nekik.
Nem minden férfi képes úgy uralkodni magán, mint maga.
Egyes férfikollégáim akár birkák a vágóhídon, szegények.
Vagy csak rossz hivatást választottak.
Vagy fel kellett volna fogniuk, hogy azok a lányok tiltottak.
Került már olyan...
tudja, bajba?
Milyen bajba?
Mármint, a szexmunka nem illegális?
Nem. Pénzt kérni szexért, az az illegális.
Én nem kérek pénzt szexért, Nancy.
Én a társaságomért kérek.
Érdekes társalgást nyújtok.
Táncolok, húszféle koktélt tudok készíteni.
Hogy szexelünk-e vagy sem, az csak a mi dolgunk.
Ebben semmi törvénytelen nincs.
Tudja, a szopáson kívül az ismerkedés is kellemes tud lenni.
Igen, elhiszem.
Ezért javasolnék újabb alkalmakat.
- Parancsol? - Így lehetne igazán kielégítő.
- Ami azt illeti, állandó ügyfeleket keresek... - Ja, értem. - Micsodát?
- Hogy mire megy ki a játék. - Nem megy ki semmire.
Most jön a marketingduma.
Mint a vezetésóra. Kilenc áráért tíz alkalom jár,
ha előre fizetek a Leo Grande Szexiskolának?
Nem ismerem a többi ügyfelét, Leo, de én nem vagyok eleresztve.
- Igen, tudom. - És amúgy is, szeretném felpörgetni az üzleti megbeszélést,
mielőtt elfogy a pénzem és a türelmem,
úgyhogy kedves Leo Grande, vagy akárhogyis hívják,
kérem az átkozott szopásomat, aztán mehetünk isten hírével!
Leülök ide az ágy szélére, maga pedig elém térdelhet egy párnára. Hogy hangzik?
Jó. Ha ez az optimális.
Akkor csak vegyem ki?
Úgybizony.
De szánalmas. Szánalmas vagyok!
Az a lista hülye ötlet volt.
Semmit sem kell megtennie.
Megrémít. Ez az igazság.
Mi?
Hogy nem fogom élvezni. Hogy magának nem fog tetszeni.
Talán nem fogja.
De azért meg lehet próbálni.
Nem lehet baj.
Kivéve, ha leharapja.
Akkor nekem tényleg nem fog tetszeni.
Nancy, mindenkinek más az igénye.
Ön talán csak beszélgetne?
Tudja, van egy ügyfelem, aki szeret pusztán kéz a kézben tévét nézni.
De persze olyan is akad, aki azt szereti, ha szótlanul besétálok,
minél gyorsabban és csendesebben szexelünk,
aztán távozok.
Ezt kifejezetten bírom, mert tíz perc az egész,
de a nő egy óráért fizet.
Van egy a fickó. Macskának kell öltöznöm, úgy tennem,
mintha ő ott se lenne, majd hazamennem.
- És semmi szex? - Semmi.
Lefogadom, hogy remek macska.
Köszönöm!
A lényeg, hogy nem ítélkezem az ügyfeleim felett.
Érti? Csak ha komplett seggfejek.
És ön a legkevésbé sem seggfej.
Ezt örömmel hallom.
Van egy ügyfelem, aki nem tud járni.
Én fürdetem.
És azt szereti, ha közben mocskosan beszélek.
Aztán pedig beülök én is a kádba.
Ő erre vágyik.
- Mindenkinek másra van igénye. - Maga valami szexpróféta.
Valódi egyáltalán?
Én nagyon kedvelem őt.
Izgató, amit csinálunk.
Mindig várom.
Neki erre van szüksége.
Úgy hangzik, mintha valami állami szolgáltatás lenne.
Lehetne ez közmunka.
És tudja, úgy mennyivel kevesebb baromság lenne?
Csak addig, amíg nem emelkednek meg az árak. Az embereket az igencsak feldühíti.
De legalább a szemétszállítás megmaradna.
A nők számára azért más a maga szakmája, nem? Veszélyesebb. - Előfordul.
Engem is hívtak már mindenfélének, és meg is pofoztak.
Jó ég!
Ugyan már!
Ez nem lepheti meg.
Hát, tudja, volt ez is esszékérdés az egyik etikaórámon.
Legyen-e legális a szexmunka?
Minden évben kapok 30 esszét, amik semmiben sem különböznek.
Miket írtak?
Hát, hogy a morális kérdésekben lehetnek viták,
de a legalizációja végső soron védelmet nyújtana
a szexmunkásoknak és felszámolná a kizsákmányolást.
- Mintha a Wikipédiát hallanám. - Azt hallja. Mind kimásolták, szóról szóra.
Minden évben. Kivéve egy fiút, Lucas White-ot,
aki azt írta:
"A szexmunkát legálissá kell tenni, hogy anyád adózzon a keresete után."
Ami egy kis felüdülést jelentett, őszintén szólva.
Én úgy vélem...
az egész ügy jóval többről szól.
Képzelje el, mennyivel civilizáltabb lenne,
ha mindenki számára elérhető volna, szégyenkezés és ítélkezés nélkül.
Szexre vágysz, de ilyen-olyan okból nem juthatsz hozzá.
Mert szégyelled, mert nem vagy jól, mert gyászolsz,
testileg nem vagy ép... Csak bérbe veszel valakit,
aki olyan, mint én.
Szabályozott és biztonságos.
Mindkét fél számára. Jobb így mindenkinek.
Én pedig segítek.
Vagy örömöt szerzek.
Még jobb.
Igazából sok ember szereti a diszkréciót.
Izgatja őket a titkosság, vagy része a fantáziájuknak.
És ez rendben is van.
De jobban szeretem a valóságot.
A munkám valódi részét.
Amit igazán szeretek, Nancy, látni valakinek az arcát, amikor élvezi.
Amikor ellazulnak, amikor átadják magukat,
és a testük követi őket,
az a forróság, az az érzés...
Minden felbomlik.
Az...
az annyira csodálatos.
Tényleg tetszik magának.
Köszönöm, hogy ezt megosztotta, Leo!
Nem csak mert érdekes volt,
és megvilágosodtam tőle...
hanem mert...
ha nem bánja...
Csak tessék.
HARMADIK ALKALOM
Ez meglepő volt.
- Jó értelemben? - Igen, nagyon is. Nem voltam biztos benne.
Mármint, hogy tetszik-e majd...
de olyan, akár fürdőzni a meleg tengerben. Talán kicsit el is bóbiskoltam, bocsánat!
Semmi baj.
- De orgazmus nem... - Nem, az nem volt.
Vajon milyen hangot adnék ki?
A tüsszentés meglehetősen jó jele annak,
mennyire hangos az illető, amikor orgazmusa van.
- Csakugyan? - Igen. Anyám irtó hangosan tüsszent.
Míg mások macska módjára tüsszentenek. Tudja...
Nem tudok szabadulni a gondolattól, hogy macska módjára is van orgazmusuk.
Már ha a macskáknak van. Ki tudja?
Hogyan színlelte a férjével? Milyen hangot adott ki?
Te jó ég...
Várjon! Át kell gondolnom...
Roppant meggyőző.
Mindegy.
Akkor a kettest is kipipálhatjuk a kívánságlistán.
- Vagy lepippanthatjuk a kívánóslistáról. - Oké. Ennek igazán örülök.
Nagyon érti a szakmáját.
Remélem, tudja. És hogy mondják eleget.
Köszönöm! Jól esik ezt hallani.
Egyfajta rejtelmes adottság.
Nem olyan rejtelmes. Beleadok apait-anyait.
És kedvelem magát, úgyhogy könnyű is.
Látja? Mindig tudja, mit kell mondani, mikor kell lépni, meg effélék.
Az emberek idővel kiismerhetők.
- Nekem az sose ment. - Mert előbb akarni kell.
Alighanem annyira nem akarom, hogy erőfeszítéseket tegyek.
Én csak figyelek.
Na és maga? Van valaki, aki odafigyel magára?
- Tudja. Van valakije? - Valakim?
Igen, egy különleges, konkrét személy.
Magán kívül?
Jaj, ugyan! Barátnőre, netán barátra gondolok.
- Vagy olyan változékonyra, aminek manapság keletje van. - Nancy!
- Leo. - Most csak ez a pillanat számít, e szobában. És csak maga.
Ne törődjön mással! Ez volna a lényeg.
Igen, de akkor ki itt maga?
És kicsoda odakint? Ezt szeretném tudni.
- Így, hogy újra igénybe vettem. - Aminek nagyon örülök.
Én is, de gondoltam, éppen ezért lehetne személyesebben.
Ha már rendszeres dolog lesz.
- Azt hittem, elégedett azzal, amit csinálok. - Szent ég, higgye el, az vagyok!
A testem már nem csak egy tetem, amit harminc éve vonszolok.
Most már a világ egyik csodája.
Az öröm játszótere, ahogy fogalmazott.
Így fogalmaztam?
Talán nem. De mi a helyzet magával?
A valódi énjével?
Az vagyok, akinek csak óhajt.
Itt és most.
És ha az érdekel, kicsoda maga nélkülem?
Amikor nem vagyok ott.
Azt nem lehetne?
Nancy, bízom benne, hogy minden vágyát teljesítettem.
- Maga mondta, hogy meg kell ismernünk egymást. - Nancy!
Akkor hát nem árul el semmit.
Gondolt már a segédeszközök használatára? Ami azt illeti, van nálam pár,
- mert egyeseknek megkönnyíti... - Ez esetben van valami,
- amit meg kell osszak magával. - Igazán?
Igen.
- Akkor halljuk! - Mivel nem hajlandó elárulni semmit az életéről...
A hosszú, magányos estéken
csak legyőzött a kíváncsiság.
- Le? - Igen, le.
Tudom, ki maga.
- Hogy mi? - Tudom, mi maga. Azt, hogy kicsoda a való életben.
Nem tudom, miről beszél. Ez vagyok.
Az igazi nevére gondoltam. Megtudtam azt is.
- Korábban el akartam mondani, de... - De?
Gondoltam, előbb jobb, ha...
- Dugunk? - Csak egy kicsit nyomozgattam, semmi több.
A bankszámlakivonatomon ott volt a weboldalhoz kötött cégnév.
Felmentem a cég oldalára, ahol megtaláltam az igazgató nevét,
és így tudtam meg a maga nevét. Az igazit.
Mi az?
Várjon, mit csinál?
Én is elárulom az igazi nevem, ha szeretné.
- Nekem nem gond. - Nem, köszönöm, nem érdekel.
De olyan nagy baj ez?
Hogy tudom...
- elvégre nem vagyunk idegenek. - Vannak határok.
Kértem, hogy tartsa tiszteletben. Nem tette.
Úgyhogy most megyek. Kérem, többször ne keressen!
Jaj, ne csinálja!
- Ugyan, nem dőlt össze a világ! Felejtsük el, hogy mondtam. - Nem.
- Továbbra is Leónak szólítom. - Nem szólít sehogy, mert nem leszek itt.
Hát jó, Connor.
Ne nevezzen így!
A nevem Leo Grande. Leo Grande-ot kérte, Leo Grande-ot kapta.
És a nyögésekből meg sóhajokból ítélve, nincs panasza Leo Grande-re, igaz?
- Igaz. - Helyes. Ezt tisztáztuk.
Ez itt Leo Grande. Én teremtettem. Büszke vagyok rá.
És ha tudni akarja, "Nancy Stokes",
én is ki tudom deríteni, hogy ki maga.
Mit gondol, mit szólnának az emberek,
hogy a volt hittantanáruk fiatal srácokat fogad fel,
hogy kinyalják a punciját egy hotelszobában?
Na? Kissé túl valóságos, nem igaz?
Márpedig épp ezt csináltuk, szóval kár megilletődnie.
Őszintén nem hittem, hogy így reagál majd.
- Tessék? - Azt hittem, örülni fog.
- Örülni? - Azt gondoltam, elnyertük egymás bizalmát.
Én kész voltam rá, hogy eláruljam a nevem.
Gondoltam, folytathatnánk a hotelen kívül is, ihatnánk egy kávét.
Miért nem lehet? Miért nem lehetünk barátok?
Mert túl öreg vagyok?
Az öregek ki vannak zárva mindenből, csak maradjunk csöndben,
amígnem kell a pénzünk. Mert akkor mindenre hajlandóak nekünk.
Nézze, a gyerekeivel lehet, hogy így áll a helyzet,
- de én sosem kezeltem úgy, mint egy öreg... - Azt hittem, büszke a munkájára.
- Miért szégyelli? - Nem szégyellem.
De hazudik róla, rejtegeti magát és a munkáját. Még a családja előtt is.
Maga el van tévedve. Elment az esze.
Miért nem tudhatja az anyja az igazat, ha oly' büszke rá? Ha nem szégyelli.
Van erre egy kifejezés. Online stalkolás. Hibbantak csinálják.
Szánalmas, kétségbeesett alakok, mint maga.
Istenkém, úgy sajnálom, hogy volt merszem kideríteni,
ki az, akivel lefeküdtem az elmúlt hónap során!
Meséljen inkább, mi minden történik az olajfúrón?
- Miért kell hazudnia arról, hogy kicsoda? - Nem hazudok, Nancy!
Ez a művésznevem.
Szolgáltatást nyújtok, ezt világosan közöltem.
- És az a szöveg, hogy erre született? Hazugság volt? - Nem.
Irtó büszke lenne magára! Az biztos.
Miért az anyám a téma?
Beszélhetnék vele. Mindig értettem a szülőkhöz.
- Elmagyarázhatnám neki, megértetném vele. - Nem, köszönöm!
- Szerintem fontos. Engedje meg! - Semmi szükség rá.
Hadd próbáljam meg! Szerintem jót tenne magának,
- az életének. - Senki sem fog semmit magyarázni az anyámnak,
mert számára én halott vagyok.
- Elnézést, hogy? Micsoda? - Ja. Ezt mondja mindenkinek.
Tessék.
Felizgult?
Ezért fizetett, ugye?
Nem. Mindjárt gondoltam.
Nancy, sajnálom, hogy a fia elképesztően unalmas,
a lánya élete pedig mozgalmasabb, mint a magáé.
Azt mondta, a gyerekei holtterhek a nyaka körül,
szóval maga sem esélyes éppen Az Év Anyukája-díjra, igaz?
De miért akarja a halálát?
Miért? Mit tett vele?
Menjen a francba, Nancy!
Máris!
Ne szóljon hozzám! Itt hagytam a mobilom.
Francba már!
Picsába!
Faszom!
- Leo, kérem! - Picsába!
Tudni akarja, mennyire lenne rám büszke az anyám?
Annyira, hogy kitagadott.
Magamra hagyott.
Hány éves volt?
Tizenöt.
Miért tagadta ki? Mit tett?
Mit tettem?
Én mit tettem?
Baszott nagy csalódás voltam számára.
Halló?
Nem, nem, dehogy. Minden rendben. Csak a barátom...
megbotlott és beverte a térdét. Igen.
Abszolúte, természetesen. Csöndben leszünk.
Igen, elnézést. Köszönöm! Viszhall!
Az anyám épp olyan volt, mint maga.
Mindig mindent jól csinált.
Étel az asztalon, tiszta ruha a fiókban, minden.
De nem hiszem, hogy valaha is megértett volna engem.
Vagy ha igen, nem tetszettem neki.
Próbálta leplezni a viszolygását,
de én megéreztem,
ahogy áthatotta a falakat.
Egyszerűen nem ilyen gyereket akart. Mást képzelt.
- Sajnálom! - Úgyhogy kár ítélkeznie felettem...
és a munkám felett.
Nem is érdekli igazán a valóság.
Csak vágyott valami egzotikusra.
Egy megtört kis ringyóra.
És most megtalálta.
Gratulálok!
Most megyek, Nancy.
A pénzét visszatérítjük.
NEGYEDIK ALKALOM
- Hozhatok valamit? - Nem, köszönöm, csak várok valakit.
Rendben.
- Hozhatok valamit? - Mondtam, hogy... Jaj, bocsánat, az előbb más volt.
Köszönöm, csak várok valakit.
- És addig, amíg várakozik? - Semmit, köszönöm!
- Szabad hoznom... - Nem, köszönöm. Elnézést!
Köszönöm, nem. Csak várakozom. Várok egy barátomra.
- Hé, ön tanított engem! - Pardon?
Igen. Mrs. Robinson. Hittan.
Jaj, nem kell ilyen hangosan!
Mit keres itt?
Nos, hát, egy baráttal találkozom.
Itt jó a parkoló.
Hát, jobb mint kávé!
- Becky Foster vagyok, emlékszik rám? - Nem, hogy őszinte legyek. Furcsa, de nem.
- Sajnálom! - Nyolcadikban tanított.
Csakugyan? Valószínűleg nem túl jól.
- Miért mondja? - Mert itt dolgozik.
Hahó!
Honnan került ide?
Ő az a barátja?
Nos, ő...
- Hát... - A kocsimat árulom.
Ez a kedves hölgy érdeklődik, ez pedig jó helynek tűnt, hogy megnézze.
- Mert itt jó parkolni. - Jobb, mint a kávézni.
Azért kérünk kettőt abból a kávéból! Megkockáztatjuk. Köszönjük!
Leülünk?
Igen.
Eljött.
Megrendelt.
Nem hittem, hogy elfogadja.
Kissé hezitáltam.
De most mindketten tudjuk, mi a szitu.
Én mégis hálás vagyok, amiért eljött beszélgetni.
Pompás!
Köszönöm.
Köszönöm!
Nagy hatalmú dolog ez. A szexuális beteljesedés.
Úgy érzem, mintha legyőzhetetlen lennék.
Nem gondoltam volna.
Bár tudtam volna ezt fiatalabban! Változtattam volna a dolgokon.
- Legalább most megtette. - Igen, meg.
Elevenebbnek éreztem magam az elmúlt hónapban,
mint előtte bármikor.
Látom, ahogy a barátaim...
szép lassan elhalványulnak. Összemennek az évek során.
És arra gondolok,
hogy igaza van, tényleg lehetne ez közszolgáltatás.
Megemlített engem néhány barátjának.
Igen, ajánlottam nekik a nagy Leo Grande-et.
Mondtam, hogy maga a menopauza mestere.
Ezt ráírom a névjegyemre.
Persze roppant diszkrét voltam. Csak azoknak meséltem, akiknek jól jönne...
- hasznukra válna ön. - Nagyra értékelem!
Leo, az én valódi nevem...
Susan Robinson.
- Unalmas egy név, nem? - Mrs. Robinson.
Mókás!
Nem tettem semmi említésre méltót életem során.
Ennyi.
Mindig követtem a szabályokat. Beálltam a sorba.
Sosem ittam sokat, hagytam az uram érvényesülni partikon.
Mindig én maradtam józan a társaságból. Napi ötször ettem gyümölcsöt.
Még azelőtt, hogy szorgalmazták volna.
És mindig, de mindig felveszem a telefont.
Magával volt az egyetlen kalandom.
Amikor elengedtem magam.
Ezért akartam, hogy valódi legyen.
Nem gondoltam át alaposan.
Elfogott valamilyen láz.
Kéjvágy vagy valami.
Megbolondított.
Én sosem...
Sajnálom, Leo!
Őszintén.
- Ennyi? - Ennyi.
Csak látni akartam. Látni, hogy jól van.
Elmondani, mit köszönhetek magának.
Megköszönni és elbúcsúzni.
Minden rendben, Mrs. Robinson?
Igen, köszönjük! Végére értünk a dolgunknak.
- Mrs. Robinson tanított hittanra a suliban. - Tényleg?
- Köszönjük, Becky. - Igen. - Jó tanár volt?
Nem volt rossz. Kissé merev.
Voltak rosszabbak.
- Kivéve azt az esetet, amikor... - Köszönjük a ragyogó értékelést, Becky!
Összecsődítette a lányokat egy külön megbeszélésre.
- Becky... - Folytasd csak!
- Majd közölte, hogy mind ribik vagyunk. - Nem hiszem, hogy így történt, Becky.
De. Azt mondta, egy lány nézzen ki illően,
vagy kísértésbe visszük a férfiakat és bajba jutunk.
Azt mondta, ha ribancnak tűnünk, úgy is kezelnek minket.
Ezt a szoknyák rövidsége mondatta velem. Teljesen elszabadult a jelenség.
Meg ha annyit időt szentelnénk a tananyagnak,
mint a hajunknak, sokkal okosabbak lennénk.
Nos, ezt fenntartom. Változatlanul.
"Concupiscentia."
Ezt se feledem el soha. Folyton elismételtette velünk.
Tetszett neki a hangzása. Nekem is.
Ezt örömmel hallom. Remek szó.
- Mit jelent? - Bujaság.
Na, végre! Helyben vagyunk.
Igen, Hippói Szent Ágostonhoz fűződik, az eredendő bűnről szóló doktrínájából.
Úgy hitte, minden szenvedés és bűn alapja ez. Becky, megkaphatnánk a számlát?
Még várnék vele, mert tőlem nem kap most ezconcupiscentet sem.
A leghosszabb szó, amit ismerek.
Kérjük a számlát, Becky!
Oktatói hagyatékom.
Concupiscentia.
Jó szó. Számomra új.
Örülök, hogy akad olyan, amit még nem ismert. Reménykedtem benne.
Elmondtam az öcsémnek.
Hogy mit csinálok.
Hogy reagált?
Meglepte, amikor kimondtam.
De sejtette, hogy valami ilyesmivel keresem a pénzem.
Azt mondta, tulajdonképpen már tudta.
És sose hitte el a fúrótornyos sztorikat.
Azt is mondta, anyánk sosem beszél rólam.
Hogy mit látott. Hogy mi történt.
Talán kissé sok voltam anyámnak.
Nem tudott kezelni.
Egyszer egy éjjel azt hittem,
elutazott a hétvégére.
De tévedtem...
és áthívtam pár havert lazítani vizsga után, tettünk fel zenét, boroztunk.
Majd arra eszméltem, hogy a szomszéddal ránk nyit,
mi meg mind...
egymáson feküdtünk, mindenfélét csináltunk.
Felfedeztük egymást.
Sosem feledem anyám arcát.
A megaláztatást.
A szégyent.
Hetekig próbáltuk helyrehozni a dolgunkat...
de nem tudta legyőzni az undorát.
El kellett jönnöm.
Azt mondta, örül, hogy lelépek, és többé ki se ejti a nevem.
Attól kezdve
mindenkinek azt mondta, hogy aznap a fia meghalt.
Na de, az idő mindent...
- Begyógyít? - ...begyógyít.
Nem, Nancy, komolyan gondolta.
Pár éve megláttam őt az utcán.
Egyszerűen elsétált mellettem.
Rám se hederítve.
Képes volna erre a tulajdon fiával?
Legfeljebb mert nem venném észre, annyira jellegtelen.
- Talán nem kéne ilyesmiket mondanom róla. - Talán tényleg nem.
Amúgy jó fiú, és szerencsés vagyok vele.
Az maga anyja viszont rosszul döntött.
Semmi undorító vagy kiábrándító nincs magában.
Köszönjük, Becky!
Becky, volna egy perce?
Becky, szeretnék bocsánatot kérni.
- Mi? - Jól hallotta. Tartozom egy bocsánatkéréssel.
Amiért leribancoztam. Nem volt helyénvaló.
Nem szabadott volna ilyen szavakat használnom
befolyásolható tinédzser lányokkal szemben.
Akkor úgy véltem, helyesen cselekszem.
Csak védelmi próbáltam magukat. De most...
de most...
Becky...
nem autót veszek ettől a férfitől.
- Értem. - Ő itt Leo Grande, aki egy...
- Szexmunkás vagyok. - Igen. Az.
És többször is találkoztunk az elmúlt hetekben, hogy lefeküdjünk.
- Bizony. - Igen, így történt.
És nagyon ajánlom őt,
egyebek mellett fantasztikus dolgokat művel a nyelvével.
És Becky, alighanem ezt már tudja,
legalábbis remélem, hogy a gyönyör csodás dolog.
Mindenkinek részesülnie kell benne.
Nos...
ha most megbocsát,
foglaltam egy szobát odafent, úgyhogy Leónak és nekem mennünk kell,
ha a maradék időbe be akarunk szorítani ezt-azt.
Van pár dolog, amit ki szeretnék próbálni.
Nagyon örültem, Becky. Remélem, még összefutunk valamikor.
A többi a magáé.
Vegye le azokat, Nancy Stokes!
- Így nem tudok megállni. El fogok dőlni. - Oké.
Megvolt?
- Ne kérdezze! - Oké.
Teljesen rágörcsölt.
Inkább felejtse el!
Tudom, tudom...
csak nem éreztem kényszert, de azért reménykedtem.
Lehet, hogy minden ügyfele megjátszotta.
Ez eszébe jutott valaha?
- Nem. - Csak viccelek.
Próbáljuk meg még egyszer, csak a móka kedvéért.
Hát jó. Ha muszáj...
Hunyja le a szemét!
Várjon, hoztam valamit, amit talán kipróbálna.
Mondhatok valamit? Leo, nem hiszem, hogy bírnám.
Azt hiszem, kimerültem.
Pedig azt hittem, beraktam.
Általában beválik.
Meg is van.
Csak nem?
Leo, szerintem ez legyen az utolsó alkalmunk.
- Örülök, hogy megrendelt. - Örülök, hogy eljött.
Én meg hogy elment.
Jól mondom?
Elégedett és kielégített vevő vagyok, így mondanám.
A mosolygó fejet pipálom majd az értékeléskor.
Rendicsek.
Nos...
Viszontlátásra, Leo Grande!
Minden jót kívánok!
Minden jót!
Vigyázzon magára, Nancy!
Magyar szöveg: Takács Máté